Turgenjev:

Døden.

Jeg har en ung Landmand og ivrig jæger til Nabo. En smuk julimorgen red jeg over til ham, for at foreslaa ham at tage med paa Tjur-Jagt. Han var øjeblikkelig parat ― „tjen mig blot i, sagde han: ― at lade os ride gjennem den Ung-Skov, jeg har ved Suscha*); jeg vilde gjerne benytte Leiligheden til at se paa Tschapligino; De kjender jo nok min Egeskov? der bliver hugget ud i den". ― ― Jeg sagde ja.

Han lod sin Hest sadle, tog en grøn Frakke paa med Metalknapper i der forestillede Vildsvinehoveder, hcengte en Jagttaske med Uldbroderi samt en Feltflaske af Sølv om sig, kastede en splinterny, fransk Flint over Skulderen, saae sig med et vist Velbehag i Speilet, og kaldte paa jagthunden,

*) En Flod i det Orelske Guvernement,

Esperance, som han havde faaet forærende af sin Kusine ― en gammel Jomfru, der havde et fortræffeligt hjerte, men ingen Haar paa Hovedet.

Vi brød op ad Suscha til. Min Nabo tog med sig Fogden Arkiv, en kraftig, undersætsig Bonde med et firkantet Ansigt og antediluviansk udviklede Kindben, samt Forvalteren, Hr. Gottlieb von der Kock, en mager, blond, kortsynet ung Mand med skraa Skuldre og en uforholdsmæssig lang Hals. Den Sidstnævnte var for ganskekort Tid siden blevet forskrevet hertil fra Østersøprovindserne. Min Nabo havde selv først for nylig tiltraadt Besiddelsen af Godset; han havde arvet det efter en Tante, Statsraadinde Kor-donkatajev, som havde været en ualmindelig korpulent Dame, saa hun, endog naar hun laa til Sengs, i Et væk hivede og stønnede.

Vi var imidlertid naaet hen til et Sted, hvor der var hugget ud.

― I kan vente paa mig her saalænge, sagde Ardalion Mikailovitsch til sine Ledsagere.

Tydskeren bukkede, stod af Hesten, trak en Bog op af Lommen ― en Roman af Johanne Schopen-hauer, tror jeg ― og satte sig hen under en Busk. Arkip blev holdende midt ude i Solskinnet og rørte sig en hel Time itræk ikke af Pletten.

Vi gjennemsøgte Buskadset rundtom , men kunde ingen Fugle se. Ardalion Mikailllvitsch erklærede saa, at han havde isinde at opgive Jagten og at ride ind i Skoven.

Jeg havde selv ingen rigtig Tro til vor jægerlykke den Dag, og slentrede bagefter ham. Vi kom igjen hen til Lysningen. Tydskeren lagde et Mærke i sin Roman, rejste sig, stak Bogen i Lommen, og krøb med endel Besvær op paa sin korthalsede, udrangerede Hoppe, der gav sig til at vrinske og slog ud, blot man rørte ved den; Arkip foer sammen, trak med et Ryk begge Tøjlerne til sig, arbejdede med Schinklerne, og fik endelig sin indfaldne Kleppert sat igang. Vi red videre.

Jeg kjendte fra min Barndom af Ardalion Mikai-louitsch's Skov: tidt og mange Gange var jeg spadseret til Tschapligino sammen med min franske Hovmester, Mr. De-sire Fleury ― en hjertensgod Mand, hvem jeg kun har den ene Ting at bebreide, at han nær havde øde-lagt mit Helbred ved hver Aften at lade mig drikke Leroy'sk Medicin. Skoven bestod af omtrent to eller trehundrede ældgamle Ege- og Asketræer. Deres stolte, mægtige Stammer stak mørkt af mod Hasselbuskenes og Ahorntræernes gyldentblinkende grønne Løv, de steg iveiret, tegnede deres statelige Konturer mod den azurblaa Himmel og udbredte deres knortede Grene som til et Telt. Oppe over deres rolige Toppe svævede med gjennemtrængende Skrig Høge, Hvepsefalke og Glenter; spraglede Spætter bankede rask og lydeligt paa den tykke Bark; Droslens klangfulde Melodi lod pludselig inde i det tætte Løv, lige ovenpaa Pirolens smeltende Sang. Længere nede, i Buskadset, sang og kvidrede Græssmutter og Sisgener. Smaa Finker løb behændigt tvers over Veien; nu og da kom en Hare farende ud i Udkanten af Krattet. Det rødbrune lille Egern sprang kaadt fra Træ og til Træ, satte sig saa pludselig og lagde Halen op over Hovedet. Nede mellem græsset endelig, ved Siden af høie Myretuer og overskygget af de zirlige Bregners flygtige Skygger, blomstrede Viol og Konval, og voxede der Fyrsvamp, Morkeller, Bladhatte og røde Fluesvampe; i brede Lysninger inde mellem Buskadset tittede de røde Jordbær frem ... Og saadan en Skygge der var i Skoven! I den stærkeste Middagshede aldeles som om Natten . , . frisk . . . stille . . . fuldt af Vellugt . . .

Jeg havde tilbragt uforglemmelige, lykkelige Timer i den mig saa velbekjendte Skov, og red derfor nu med en vis vemodig Følelse ind i den. Den ødelæggende, snefri Vinter i 1840 havde ikke skaanet mine gamle Venner, Egene og asketræerne, Trøskede, afbladede, hist og her dækkede med et sparsomt Grønt, hævede de sig sørgmodigt op over det unge Buskads, som indtog deres Plads uden at erstatte dem

*). I Året 1840 var det en streng Frost, men lige til Slutningen af December faldt der ingen Sne, saa hele Vintersæden frøs bort, og mange smukke Egeskove blev ødelagte. Det er ikke let at erstatte dem, da Jordens Produktivitet aabenbart tager af. Paa de„indfredede" åbne Pladser (dem, som man har gaaet rundt om med Helgenbilleder og besprængt med Vievand) skyder der Birk og Esp op istedettor de gamle ædle Træer. Paa anden Maade forstaar man endnu ikke at plante Skov hos os.

Nogle af Træerne, hvis nederste Stykke endnu skød Blade, strakte ligesom bebreidende og fortvivlet deres nøgne, livløse Grene iveiret; paa andre stirrede tørre, staldede Grene frem af det endnu temmelig tætte, sjkøndt ikke længer frodigt mylrende Løv ; en Del havde allerede mistet deres Bark, andre var styrtet om og laa som henslængte Lig og raadnede paa Jorden. Hvem havde kunnet tcenke sig, at man engang vilde komme til at savne Skygge i Tschapligino! „I stammer Jer sagtens og sørger?" tænkte jeg ved mig selv, medens jeg saae paa de døende Træer.....og uvilkaarligt kom jeg til at huske paa Kolzov:

Siig mig, hvor er nu Talens rige strøm,

Og din stolte Magt Og din Fyrstedrøm?

Siig mig, hvor blev af

Vel din Løvsals Pragt? , , .

― Men hvor kan det dog være, Ardalion Mitailovitsch, sagde jeg: ― at de Træer ikke blev fældet strax det næste aar? Nu faar man jo ikke Tiendedelen for dem, af hvad de dengang havde været værd.

Han trak Paa Skuldrene,

― Ja, det maa De spørge min Tante om, Der var Folk nok, som havde Lyst til at kjøbe og kom med Penge, og gjerne vilde havt fat i Træet.

― Mein Gott! Mein Gott! udbrød von der Kock hvert øieblik, *) ― Det er jo en Skandale, en Skandale!

― Hvad gaar der af Dem? spurgte min Nabo leende.

Den unge Tydsker erklærede, at det skar ham i Hjertet af Medlidenhed at se disse prægtige Træer ligge saadan paa Jorden ― og unægtelig: mangen Møller vilde have givet store Penge for dem. Fogden Arkip derimod bevarede sin urokkelige ro; han lod ligegyldigt, ja næsten med en vis Tilfredsstillelse, Hesten sætte hen over Stammerne og huggede efter dem med sin Pidsk.

Vi dreiede hen mod det Sted, hvor der blev skovet, da vi pludselig hørte Braget af et Træ, som faldt, og strax efter en forvirret Skrigen og Raaben i Munden paa hverandre. Et øieblik efter kom en ung Bonde, ligbleg og med Haaret strittende ud til alle Sider, styrtende frem fra Tykningen og henimod os.

*) Tydskeren fra Østesøprovindserne talte daarligt Russisk, hvorved der fremkommer Ordspil, som ikke kan over-sættes, O. A.

― Hvad er der paa Færde? Hvor skal Du hen i saadan en Fart ? spurgte Ardalion Mikailo-vitsch ham,

Da han hørte sin Herres Stemme, stod han øieblikkelig stille,

― Ak, Fa'erlil, Ardalion Mikailovitsch! raabte han: ― saadan en Ulykke!

― Hvad er det?

― Det er Træet, ,. Maxim er blevet slaaet ihjel af Træet, Herre!

― Hvad for Noget! Skovforpagteren Maxim?

― Ja, Herre, Maxim, Skovforpagteren Maxim. Vi var lige ilag med at fælde en Ask, og han stod og saae til . . , , Men da han saa havde staaet lidt . , , , vendte han sig om mod Kilden . , . . han var rimeligvis blevet tørstig. Lige paa een gang begynder saa Asken at falde, og justemen hen til den Side, hvor han stod. Vi raaber til ham: løb, løb, løb . , . , Han skulde have løbet til en af Siderne, begribeligvis, men istedetfor styrtede han ligeud. Ja, han havde vel sagtens mistet Besindelsen af lutter Angst, Saa var det, han kom ind under de øverste Grene af Asken, Og Gud i Himlen skal vide, hvordan den bar sig ad med at falde i den Fart. Den har bestemt været raadden indvendig,

― Naa, og den slog Maxim ihjel?

― Ja, naadige Herre,

― Er han helt død?

― Nei, Fa'erlil, han lever endnu; men Armene og Benene paa ham er knust. Jeg skulde lige til at løbe ind efter Feltskjærer Seliverstitsch.

Ardalion Mikailovitsch befalede Fogden at jage, alt hvad Remmer og Tøi kunde holde, ind til Landsbyen efter Seliuerstitsch, og red selv i skarpt Trav hen til Lysningen , , , Jeg fulgte med.

Da vi kom derhen, laa den stakkels Maxim paa Jorden, Omtrent en halv Snes Bønder stod i en Kreds omkring ham. Vi stod af Hestene, Den Saa-rede næsten ikke saameget som stønnede engang. Af og til slog han øinene op og saae sig ligesom forundret om, eller han bed sig i de blaalige Læber , , . Hans Hage dirrede krampagtigt, Haaret klæbede fast til Panden, Brystet hævede sig under uregelmæssige Aandedrag, han kæmpede allerede med Døden. Et ungt Linde-træs fine Skygge gled flygtigt hen over hans Ansigt,

Vi bøiede os ned over ham. Han kunde kjende Ardalion Mikailovitsch.

― Aa, Fa'erlil, sagde han, neppe hørligt: ― send Bud . , . efter Popen . . . Gud har . . . ramt mig . . . knust Armene ... og Benene .... Det er Søn ― ― dag . . . idag ... og jeg ... jeg ... har ikke . . . givet Folkene fri.

Han taug et øieblik: Veiret gik fra ham.

― Giv min . . . Kone . . . mine Penge . . . naar der er trukket fra . . , Onissim veed. . , hvem . , . . jeg skylder til ...

― Vi har sendt Bud efter Doktoren, Maxim, sagde min Nabo: ― maaske Du ikke dør endnu.

Han søgte at slaa øinene op, og fik med Anstrengelse øienlaagene og øienbrynene iveiret,

― Jo ... jeg dør . . . Der . , , der kommer han ... der ... derhenne . . . Tilgiv mig, Børn . , , dersom , . . jeg kanske . . .

― Gud vil tilgive Dig, Maxim Andreitsch, sagde alle Bønderne paa eengang i en dump Tone, og tog deres Huer af. ― Tilgiv Du os!

Pludselig virrede han ængsteligt med Hovedet, og søgte at reise sig overende, men faldt tilbage.

― Men vi kan dog ikke lade ham ligge at dø her! udbrød Ardalion Mikailovitsch. ― Spring hen og hent mig Bastmaatten fra Telegaen, Børn; I kan saa bære ham over til Sygehuset.

To Skovhuggere styrtede hen til Telegaen.

― Jeg kjøbte . . , læspede den Døende: ― igaar ... en Hest , , . af Jeffrem . . . Sitschovsky ... og gav . . . paa Haanden, . . , saa den tilhører mig ... og min Kone . . .

Man vilde til at lægge ham op paa Maatten. Han begyndte at ryste over hele Kroppen, ligesom en anskudt Fugl, og strakte sig , . .

― Han er død . . . mumlede Bønderne. Vi steg i Taushed tilhest, og red vor Vei. Den Scene, jeg havde oplevet, fik mig til at

tænke paa mangehaande Ting. Den russiske Bonde har dog en mærkvcerdig Maade at dø paa! Man kan hverken sige, at han er sløv eller ligegyldig i de sidste øie-

blik . , . Han dør, som om han forrettede en Ceremoni: koldt og ligefrem.

For et Par Aar siden blev en af min Nabos Bøn-der forbrændt inde i Kornkøllen. (Han vilde have faaet Lov til at blive derinde, dersom ikke en Mand fra Byen var kommet til og havde faaet ham trukket ud halvdød: Manden havde forinden taget sig en Dukkert i et Kar Vand, og foer saa med eet Spring gjennem døren og ind i den brændende Kornkølle). Jeg gik ind til Bonden i hans Hytte. Der var mørkt derinde, man var nær ved at kvæles af Røg og Hede,

― Hvor er den Syge? spurgte jeg.

― Han ligger derhenne, Fa'erlil, oppepaa Ovn-bcænken, svarede i en forknyt Tone en Mo'erlil, som sad og krøb sammen henne i en Krog; og hun skjulte sit bekymrede Ansigt i sine hænder.

Jeg gaar nærmere, og der seer jeg saa en Bonde ligge og gispe: han havde en Faareskindspelts over sig,

― Naa, hvordan synes Du, Du har det? Den Syge begynder at vende og dreie sig paa

Ovnbænken, han vil reise sig overende, men er helt fuld af Saar og lige ved at dø.

― Men saa bliv dog liggende, bliv blot liggende! . . . Hvordan har Du det?

― Naturligvis snavs, svarer han,

― Har Du Smerter? Taushed.

― Trænger Du ikke til Noget? Bestandig Taushed.

― Skal jeg ikke sende dig lidt The, eller hvis der er noget Andet, Du vil have?

― Jeg trængcr ikke til Noget,

Jeg traadte tilside, og satte mig paa Bæn-

ken. Saadan gik der et Kvarter,.....en halv

Time ― bestandig den samme Dødsstilhed. Ved Bordet, som stod henne i Krogen under Helgenbilledet, sad en lille femaars Pige og krøb sammen og gumlede paa et Stykke Brød. Nu og da truede Moderen ad hende med Fingeren. Ude i Forstuen kom og gik Folk, der blev støiet og talt høit; Broderkonen stod og hakkede Kaal til Vinterforraadet.

― Axinia, begyndte endelig den Syge.

― Hvad vil Du?

― Giv mig noget Kvas.

Axinia bragte ham en Skaal Kvas. Igjen dyb Taushed. Jeg spurgte hviskende, om han havde faaet Nadveren,

― Ja, blev der svaret.

„Naa, saa er jo Alt i Orden, tænkte jeg: ― og han har ikke Andet tilbage end at ligge og vente paa Døden." ... Jeg kunde ikke holde det ud længer, og gik ...

En anden Gang, falder det mig ind, var jeg kommet over i Sygehuset i Landsbyen Krasnogorje, til en Bekjendt af mig, Feltskjæreren Kapiton, som var en lidenskabelig jæger.

Sygehuset bestod af en Sidebygning, som før havde hørt til Herskabets Bolig. Godsbesidderinden havde selv ladet det indrette, det vil sige: hun havde ladet sætte et blaat Skilt op over Døren, hvorpaa der stod med hvide Bogstaver: „Krasnogorjes Sygehus", og havde egenhændigt overrakt Feltstjæreren et smukt Album, hvori Navnene paa de Syge skulde indføres, Paa den første Side i Albumet havde en af den naadige Frues Tallerkenslikkere og Strikkeposebærere skrevet følgende Vers:

"Dans ce beaus lieux ou regne l'allegresse

Ce temple fut ouvert par la beaute

De vos seigneurs admirez la tendresse

Bons habitants de Krasnogorie!"

Nedenunder havde en anden Herre skrevet:

"Et moi aussi j'aime la nature"!

Feltskjæreren anskaffede for sine egne Penge sex Sengesteder, gjorde Korsets Tegn, og gav sig saa rask væk til at kurere løs paa Folk, Foruden ham var der ansat to Funktionærer ved Sygehuset: Gravøren Pavel, der led af periodisk Vanvid, og et Fruentimmer med en vissen Haand, den gamle Milikitrissa, der gjorde Tjeneste som Kokkepige. De To lavede Medikamenter, tørrede Urter og satte dem paa brændevin; desuden skulde de holde Styr paa de Syge, som havde stærk Feber. Den forrykte Gravør var ordknap og saae bister ud. Om Natten sad han og sang Visen om „den skjønne Venus", og han bad alle Fremmede, der kom forbi, om han ikke maatte faa Lov til at fri til en vis Jomfru Malanja, som var baade død og begraven for lang Tid siden. Fruentimmeret med den vissne Haand pryglede ham og satte ham til at vogte Kalkunerne.

Jeg sad altsaa en Dag ovre hos Feltskæreren Kapiton. Vi havde lige begyndt at passiare sammen om den sidste Jagt, da der pludselig rullede en Te-lega ind i Gaarden. Den var forspændt med en af disse ualmindelig tykke, sortgraa Heste, som man kun træffer hos Møllere, I Telegaen sad der en føer og stærk Bonde med et Skæg, som spillede i alle mulige Farver; han havde en ny Kittel paa,

― Ah, velkommen, velkommen, Vassili Dmi-tritsch! raabte Kapiton ud ad Vinduet til ham , , .― Det er Mølleren fra Liubovschinski, hvistcde han til mig.

Bonden stod hivende og stønnende ud af Tele-gaen, kom ind i Feltskjærerens Værelse, ledte med øinene efter Helgenbilledet, og slog Kors for sig,

― Naa, Vassili Dmitritsch, hvad Nyt idag? . , , Men hvordan er det, De seer ud?! De maa jo være syg, Mand!

― Ja, saadan rigtig godt har jeg det nok ikke, Kapiton Timofeitfch.

― Hvad feiler De?

― Jo, seer De, Kapiton Timofeitsch- jeg var forleden inde i Byen for at kjøbe Møllestene, Jeg kjørte hjem med dem, og dengang jeg saa læssede dem af, maa jeg sagtens have overanstrengt mig: for det var, ligesom der var Noget, der knagede indeni mig, ligesom der var Noget, der havde revet sig løs derinde , , . og fra den Dag af har jeg hele Tiden gaaet og skrantet, Idag har jeg det nu ligefrem rigtig snavs.

― Hm, formodenlig et Brud! mumlede Kapiton, og tog sig en Pris. ― Naar skete det?

― Idag er det ti Dage siden.

― Ti Dage siden? sagde Feltskjæreren med en betænkelig Mine, trak Veiret gjennem Tænderne og rystede paa Hovedet. ― Lad mig undersøge Dig. ― -― Ja, Vassili Dmitritsch, sagde han endelig: ― det gjør mig inderlig ondt, men det er snavs fat med Dig; Du er alvorlig syg; bliv Du nukun her hos mig: jeg stal gjøre for Dig, hvad jeg kan, men jeg svarer ikke for Noget,

― Tror De virkelig, det skulde være saa slemt? stammede Mølleren forbauset.

― Ja, Vassili Dmitritsch, det er meget slemt fat. Dersom De var kommet et Par Dage tidligere, saa skulde jeg have kureret Dem i en Haandevending: men nu er der gaaet Betændelse i det, og der kan let støde Koldbrand til.

― Det kan aldrig være rigtigt, Kaviton Timofcitsch.

― De hører jo, hvad jeg siger ...

― Jamen , . . hvordan skulde det kunne gaa til? Feltskjæreren svarede ikke; han trak kun paa

Skuldrene.

― Og for saadan noget Lapperis Skyld skulde jeg gaa hen og dø?

― Jeg har jo ikke sagt, De maa dø , , . men De maa blive her, forstaar De.

Bonden stod og spekulerede og spekulerede, saae ned i Gulvet, kigede op paa os, kløede sig i hovedet, og tog saa sin Hue.

― Hvor vil De hen, Vassili Dmitritsch?

― Hvor jeg vil hen? Jeg vil naturligvis hjem, siden det er saa galt fat. Dersom Sagerne staar saa dan, som De siger, saa maa jeg jo se at faa taget mine Forholdsregler.

― Jeg siger Dem, Vassili Dmitritsch, De kommer til at fortryde det; jeg kan næsten allerede ikke forftaa, hvordan De har kunnet slippe herhen. Bliv nu, hører De!

― Nei, Fa'erlil Kapiton Timofeitsch, dersom jeg endelig skal dø, saa vil jeg dog i det mindste dø i mit Hjem. Hvad skulde jeg blive liggende her og dø for ― og imidlertid kunde der indtræffe, Gud skal vide baade det Ene og det Andet, hjemme hos mig,

― Man kan ikke sige endnu, Vassili Dmitritsch, hvad Enden vil blive paa det! Ganske vist er det farligt ... det kan der ikte være to Meninger om , . . men netop derfor maa De blive ....

Bonden rystede paa Hovedet.

― Nei, Kapiton Timofeitsch, det gjør jeg ikke . , . Men De kunde gjerne tage og skrive en Smule op til mig.

― Medicin alene kan ikke hjælpe.

― Jeg siger Dem, jeg bliver her ikke.

― Naa ja, som Du vil , , , men husk saa paa, at Du har ikke Lov til at bebreide mig Noget bagefter.

Feltskjæreren rev et Blad ud af Albumet, skrev en Recept, og sagde ham, hvordan han skulde forholde sig. Bonden tog Recepten, gav Kapiton en halv sølvrubel, og gik ud og satte sig op paa Telegaen.

― Ja, saa levvel, Kapiton Timofeitsch! og tag mig det ikke ilde op, og tænk paa de Faderløse, dersom jeg kanske. . , raabte han ind til ham.

― Bliv her, Vassili, hører Du!

Bonden rystede paa Hovedet, slog Hesten med Tøilerne, og rullede ud af Gaarden. Jeg gik ud på Veien og saae efter ham, Veien var snavset og opkjørt; Mølleren kjørte langsomt og forsigtigt, passede godt paa Hesten, og hilste høfligt Alle dem, han mødte. . , . Fjerde Tagen derefter var han død.

Ja, Russeren dør virkelig besynderligt. Saadan en Mængde der Exempler nu falder mig ind ! Jeg kommer til at tænke paa Dig, gamle Ven og ufærdige Student, Avrnir Sorokoumov, Du det bedste, ædleste Menneske, jeg nogensinde har kjendt! Jeg seer igjen dit svindsotige, grønligtblege Ansigt, dit tynde, blonde Haar, dit milde Smil, dit begeistrede Blik, dine magre Lemmer ― og jeg hører din spinkle, venlige Stemme. Du opholdt dig hos den storrussiske Godseier Gur Krupianikov og underviste hans Børn. Fofa og Søsa, i russisk Grammatik, Geografi og Historie. Med en Engels Taalmodighed fandt Du Dig i Hr. Gurs plumpe Spas, i Forvalterens upassende Elskværdighed og de ondskabsfulde Drenges uopdragen-heder; og uden at knurre, om end med et bittert Smil, rettede Du Dig efter den naadige Frue, som kjedede sig, og opfyldte alle hendes lunefulde Fordringer!

Men hvor lykkelig var Du saa til Gjengjæld ikke om Aftenen efter Bordet, naar Du endelig var fri for alle Forpligtelser og kunde hvile ud! Saa satte Du Dig hen ved Vinduet og dampede tankefuldt paa din Pibe, eller Du bladede med spændt Opmærksomhed i et snavset og forkrøllet Hefte af det voluminøse Tidsskrift, som Landmaaleren ― ligesaadan et hjemløst Ulykkesbarn som Du selv ― havde bragt med fra Byen, Hvor Du da syntes godt om Digtene og Fortællingerne: Taarer perlede i dine Vine, der spillede et lykkeligt Smil om dine Læber, din rene, barnlige Sjæl fyldtes af den ædleste Sympathi for Alt, hvad der var godt og skjønt!

Sandheden i ære ― Du udmærkede Dig ikke ved overdreven stor Skarpfindighed. Naturen havde hverken udrustet Dig med Hukommelse eller med Flid; paa Universitetet regnede man Dig til de daarligste Studerende; i Forelæsningstimerne sov Du, og ved Examinerne , . . taug Du høitideligt. Men hvem var det, hvis øine straalede og som næsten tabte Veiret af Glæde over en Kammerats Held og

Lykke? ― Det var Dig, Avenir! . . . Hvem var det, som troede blindt paa sine Venners store og gode Egenskaber, som stolt lovpriste og haardnakket forsvarede dem? Hvem var det, som hverken kjendte til Misundelse eller til Egoisme, som uegennyttigt opoffrede sig selv og villigt føiede sig efter Mennesker, der ikke var værdige at løse hans Skotvinge? . . . Det var Dig, kjære Avenir, bestandig Dig! ― Jeg husker endnu, med hvor tungt et Hjerte Du skiltes fra dine Kammerater, dengang Du skulde tiltræde din „Kondition"; mørke Anelser pinte Dig , . , De gik i Opfyldelse: ude paa Landet havde du det kun daarligt; der var Ingen derude, som Du kunde sidde andægtig og høre paa, Ingen, Du kunde beundre, Ingen, Du kunde elske , , , Baade Steppesønnerne og de dannede Godseiere behandlede Dig som en Lærer: hine ― grovt, og disse ― skjødesløst, ja undertiden ringeagtende. Dertil kom, at Du egenlig ingen vindende Personlighed havde. Du var ængstelig af dig, blev let rød i Hovedet, kunde ikke svare paa det simpleste Spørgsmaal uden at komme til at stamme . , . Landluften hjalp ikke engang paa dit Helbred, Du gik ud som et Lys, stakkels, stakkels Ven!

Ja, det er sandt, Vinduerne i dit Værelse vendte ud til Haven: Hyld, Æbletræer og Lind dryssede deres fine Blomster ind over dit Bord, over dine Bøger og i dit Blækhus. Henne paa væggen hang der en lille Uhrbakke af blaa Silke, som en skikkelig, sentimental tydsk Guvernante med blonde Lokker og blaa øine havde foræret Dig, dengang du sagde Farvel til hende. Nu og da kom en gammel Ven fra Moskva og besøgte Dig og henrykte dig ved at læse sine egne eller fremmede digte op for dig; men Ensomheden, det utaalelige Slaveri som Lærer, det, at der ikke var nogen Mulighed sor at slippe fri, de uendelig lange, lange Efteraars- og Vinterdage, endelig den haardnakkede Sygdom , . . Stakkels, stakkels Avenir!

Jeg besøgte Sorokonmov, kort for han døde. Han kunde allerede næsten ikke gaa mere. Godseieren, Gur Krupianikov, havde vel ikke jaget ham ud af Huset, men han betalte ham ingen Løn og havde antaget en ny Lærer til Søsa ― Fofa var kommet ind i et Kadetkorps . . . Avenir sad i en gammel bedste-faderstol henne ved Vindnet. Det var et deiligt Veir. Den klare, blaa Efteraarshimmel hvælvede sig over de bladløse Lindetræers mørke Masse; hist og her hang der endnu et Par sidste guldgule Blade og svaiede for Vinden, Jorden, der var frosset haard den foregaaende Nat, svedte og tøede op i Solen, som kastede sine skraa, rødlige Straaler hen over det afblegede Græs; der sitrede en sagte Knistren i Luften, ― Lyden af Arbeidernes Stemmer klang tydeligt og skarpt op til os nede fra Haven.

Avenir havde en gammel bucharisk Slaabrok paa; det grønne Halstørklæde kastede et ligagtigt Skjær over hans forfærdeligt afmagrede Ansigt. Han blev umaadelig glad ved at se mig, og rakte mig Haanden; men ligesaasnart han åbnede Munden for at tale, kom han til at hoste. Jeg fik ham beroliget, og satte mig hen til ham . . . Paa Skjødet foran sig havde han liggende et pertentligt skrevet Hefte med Kolzovs Digte; han slog smilende med Haanden paa Heftet: „Det kan man kalde en Digter!" Hvert øieblikt kom han til at hoste, og alligevel gav han sig til at deklamere, med næsten ikke hørlig Stemme:

„Har dit Vingepar, Ædelfalk, man stækket? Blev hver Vei, der var, Stoppet til og dækket?"

Jeg bad ham holde op: Lægen havde forbudt ham at tale. Jeg vidste, hvad jeg kunde glæde ham med, Sorokoumov havde aldrig, som man pleier at kalde det, „holdt Skridt med den fremadskridende Videnskab", men han var dog nysgjerrig efter at faa at Vide, hvor langt de store Aander for Tiden havde bragt det. Nu og da fik han lokket en Kammerat hen i en Krog og begyndte at udfritte ham: saa sad han og lyttede til, undrede sig, troede hvert eneste Ord, der blev sagt, og fortalte det bagefter nøiagtigt igjen til Andre. Navnlig interesserede den tydste Filosofi ham i høi Grad.

Jeg gav mig til at fortælle ham om Hegel (De seer nok, det er en meget gammel Historie). Avenir nikkede bifaldende, trak øienbrynene iveiret, smilte og hviskede: „Ja, jeg forstaar, jeg forstaar det ...det er fortræffeligt, fortræffeligt!" . . . Oprigtigt talt, denne det døende, hjemløse og forladte Menneskes barnlige Videbegjærlighed rørte mig næsten til Taarer, Det bør tilføies, at Avenir ikke, hvad der jo ellers pleier at være Tilfældet med Svindsotige, gjorde sig Illusioner med Hensyn til sin Sygdom .., og alligevel hverken sukkede eller græmmede han sig, ja han kom ikke med saameget som en eneste Hentydning til sin Situation . . ,

Da han var kommet lidt til Kræfer igjen, gav han sig til at tale om Moskva, om sine Kammerater, om Puschkin, om Theatret og om den russiske Literatur; han tilbagekaldte i Erindringen vore smaa Gilder og hine Dages heftige Debatter, og nævuede med Vemod Navnene paa et Par Venner, som senere var døde ,, .

― Kan Du huske Dascha? udbrød han endelig: ― et Hjerte som det pure Guld! Ja, saadant et Gemyt, Du! og som hun holdt af mig! . . . Hvordan monstro det nu gaar hende? Hun er vel sagtens afmagret og hentæret, det stakkels Barn! . . .

Jeg nænnede ikke at forstyrre den Syge i hans Indbildning . , , og ærlig talt, hvorfor behøvede han ogsaa at faa at vide, at hans Daschka nu var ligesaa tyk, som hun var lang, eller at hun pleiede Omgang med Kjøbmænd ― Brødrene Kondatjchkov ― og sminkede sig rød og hvid, og skreg op og kivedes. Som jeg sad der og saae paa hans udtærede Ansigt, faldt det mig ind, om det dog ikke skulde være muligt at skaffe ham bort herfra og faa ham kureret , , . men da jeg slog paa det overfor Avenir, gav han mig ikke engang Lov til at tale ud.

― Nei . , . Tak stal Du have, Bro'erlil. sagde han: ― men det kommer ud paa Et, hvor man døer. Jeg lever jo dog ikke Vinteren over . . . hvad skulde jeg saa gjøre Andre uleilighed for , , . til ingen Nytte? Jeg er nu engang vant til Huset her; naturligvis, Herskabet , . .

― Er de slemme imod Tig? afbrød jeg ham,

― Nei, ikke slemme, men , , . ligesom lutter Træklodser. Forresten, jeg har ikke Lov til at beklage mig. Her er flere Naboer: Godseieren Kassat-kin f. Ex, har en Datter, en rigtig dannet og elskværdig ung Pige, og som slet ikke er stolt . . .

Han fik igjen et Anfald af Hoste.

― Det kunde Altsammen meget godt gaa an, vedblev han, da han havde faaet hvilet sig lidt: ― naar man bare vilde give mig Lov til at ryge en Pibe engang imellem. Men jeg indlader mig nu ikke paa at læggr mig til at dø, tilføiede han og blinkede forslagent: ― før jeg i det Mindste een Gang endnu har faaet røget mig ordenlig mæt! . . , Gud ske Lov og Tak, jeg har levet længe nok, har lært brave Folk at kjende . .

― Men Du skulde dog skrive til din Familie, afbrød jeg ham.

― Hvad skulde jeg skrive til dem for? Hjælpe mig kan de jo dog ikke; og døer jeg ―, saa faar de det nok at vide . . . Men ― hvorfor stal vi blive ved at tale om det? . , . Fortæl mig heller, hvad Du

har seet i Udlandet,

Jeg gav mig til at fortælle, og han hang ved

mine Læber,

Henimod Aften tog jeg derfra, og ti Dage efter

modtog jeg fra Hr. Krupianikov følgende Brev:

„Hermed har jeg den ære at meddele Dem, at Deres Ven, Hr. Student Avenir Sorokoumov, der optholdt sig i mit Hus, døde iforgaars Eftermiddag Klokken To, samt at han idag, efter hans eget ønske og paa min Bekostning, er bleven begravet i min Sognekirke. Han har bedt mig sende Dem medfølgende Bøger og Hefter. I rede Penge fandtes der efter ham 22½ Sølv-rubler, som tilligemed med hans øvrige Eiendele skal blive tilstillet hans Familie, Deres Ven var fuld-stændig ved sin Bevidsthed, da han døde, og man tør vistnok sige, ogsaa fuldstændig ligegyldig, eftersom han nemlig ikte ytrede Spor af Tegn paa Bedrøvelse, end ikke dengang hele min Familie var inde at sige Farvel til ham. Min Kone Kleopatra Alexandrovna beder hilse. Deres Vens Død har naturligvis gjort endel Indtry paa hendes Nerver" hvad mig angaar, saa er jeg Gud ske Lov rask og har den ære at forblive

Deres

ærbødigst hengivne Tjener G. Kruvianikov.

Der falder mig en Mængde andre Exempler ind ― at opramse dem alle vilde være umuligt. Jeg vil holde mig til et eneste. For nogle Aar siden døde en gammel Godseierske i min Nærværelse. Prcesten stod ved hendes Seng og læfte Dødsbønnerne; pludselig opdagede han, at den Syge virkelig allerede laa i dødskamp, og istedetfor at sige Formularen helt ud, holdt han hurtigt Korset henimod hende, for at hun kunde tysse det.

Godseiersken vendte sig misfornøiet om, ― Hvad jager Du saadan paa for, Fa'erlil? lallede hun med stiv Tunge: ― der er god Tid . . , Hun kyssede Korset, gjorde en bevægelse som for at stikke Haanden ind under Hovedpuden ― og drog sit sidste Suk. Under Hovedpuden laa der en Sølvrubel: hun havde selv villet betale Præsten for dødsbønnerne . . .

Ja, Russeren har en mærkværdig Maade at dø paa!